Vad heter han?
Björn.
Tar du hand om honom? Ser till att han inte blir rädd.
Jag fattar inte hur du klarar av det.
Natt efter natt med detta och du ler fortfarande.
Det måste man ju, eller hur?
- Ta inte av den själv igen. - Godmorgon, rektorn.
- Godmorgon, barn. - Godmorgon, fröken Parkins.
- Ni är sen. - Beklagar. De bombade min gata igår.
Ska vi gå ombord på tåget?
Vi väntar på Edward Lee.
- Jag trodde han skulle stanna. - Deras hus träffades.
Han är föräldralös nu.
Där kommer han.
- Godmorgon. - Godmorgon.
- Tack för att ni följde honom hit. - Det var det minsta vi kunde göra.
Åh, Edward, jag är så ledsen.
Nu kommer du med oss, bort från allt det här.
Han har inte sagt ett ord sen...
Då så. De har signalerat. Alla går ombord.
Tack. - Kom nu.
Söla inte. Och sluta pilla på namnskylten.
Tack.
Ta bort fötterna från sätet, Alfie.
Du måste ha börjat ung.
- Förlåt? - För att ha fyra barn.
- De är inte mina. - Har du kidnappat dem?
De ska evakueras. Deras föräldrar kan inte lämna London.
De har inga andra släktingar. Vi ska bo i ett hus på landet.
Vart ska ni?
Om jag ska förhöras, kan du väl åtminstone säga ditt namn.
Flygofficer Burnstow. Men du kan kalla mig Harry.
Jag heter Eve, men du kan kalla mig fröken Parkins.
- Trevligt att ses, fröken Parkins. - Det tycker du säkert.
- Vi ska till Crythin Gifford. - Jaså? Det ska jag också.
Jaså? Vad ska du göra där?
- Jag är pilot. - Det säger alla.
Förlåt. Det var inte min mening att...
Det är lugnt.
- Tack. - Verkligen med karaktär.
Seså. Upp med dig.
Fru Hogg, doktor Rhodes från Skolstyrelsen.
- Jag är ledsen att ni fått vänta. - Oroa er inte för det.
Så trevligt att ses, fröken Parkins. Jag hälsar på när jag kan.
- Kalla mig Eve. - Kom nu.
Dr Rhodes har fått vänta länge nog. - Godkväll.
- Vad var det? - Jäklar.
- Håll er nära. - Var är alla?
- Det finns ett reservhjul där bak. - Jag hjälper er.
- Vad är det? - Varför stirrar det på oss?
Det sitter fast.
Herregud.
Stanna vid bussen.
- Joyce, håll ett öga på alla. - Låt det vara.
Hallå?
Hallå!
Hallå?
Dog på söndagen, sågs på måndagen.
- Vem härnäst? Det måste vara du. - Mår ni bra?
Dog på söndagen, sågs på måndagen.
Vem härnäst? Det måste vara du. Titta inte. Du får inte titta!
Förlåt.
Du får inte titta. Titta inte.
Du får inte titta.
Förlåt.
Dimman rullar fort in över myren.
Kan ni inte sätta på helljus?
Mörkläggningsreglerna gäller även här.
- Men vi kan köra av vägen. - Eller bli bombade av tyskarna.
Om inte alla bomber släppts över städerna, släpps de på tillbakavägen.
- Bor det några andra på ön? - Nej, jorden är ofruktbar.
Platsen är övergiven sen flera år.
Där är det. Eel Marsh House.
Barnens rum.
- Var är de andra? - De andra?
Ja. De andra. De andra skolgrupperna.
- De kommer nästa vecka. Ni är först. - Ska vi bo såhär?
- Det är helt beboeligt. - Det är förfallet.
Min man är brigadgeneral i armén.
Han skulle inte låta sina mannar bo såhär och ännu mindre skolbarn.
Det har stått tomt men lever upp igen.
- Det är inte bra nog, dr Rhodes. - Det är allt vi har, fru Hogg.
Kom nu, barn, så packar vi upp.
- Får vi se oss omkring? - Vi packar upp först.
- Måste vi sova...? - Nu räcker det.
Fröken Parkins, be dr Rhodes visa er runt.
- Så tar jag hand om barnen. - Ja, rektorn.
Skynda på. Nu bäddar vi sängarna.
Köket är därinne. Matsalen ligger bortom.
- Vad är ni doktor i? - Medicin. Pensionerad.
- Och ni arbetar för Skolstyrelsen? - Jag går även vakt vid flyganfall.
Vi gör alla vad vi kan.
Klassrummet är i biblioteket till vänster.
Det finns ingen belysning här uppe än men gott om ljus och oljelampor.
Dessa två är era sovrum.
Behåll de andra låsta tills de andra kommer.
Och det där?
Det borde vara låst.
Tror ni det var en barnkammare?
Det är så kallt härinne.
Vi har kaminer därnere, men här finns ingen centralvärme.
Det var inte det jag menade.
Det känns...
Jag vet inte riktigt. Sorgset.
Rum kan inte vara sorgsna. Det kan bara människor vara.
Kom nu.
När kan ni skicka hit nån som kan reparera huset?
Vem, fröken Parkins?
Vi får väl göra det bästa av situationen.
Jag måste åka nu.
Fyra hörn på min säng det är Och fyra änglar har jag här
En som vakar och en som ber Och två som mot min själ ler
Nu lägger jag mig och somnar in Måtte Herren vaka över själen min
Om jag dör i sömnens famn Måtte Herren föra min själ i hamn
- Amen. - Amen.
Då så, dags att krypa i säng.
Sov gott.
Bra.
Sådär. Sov gott.
Duktig pojke.
Är det din mamma?
Jättebra.
Lova mig att sova gott i natt. Inga onda drömmar.
Vet du vad en mardröm är?
Det är din hjärnas sätt att bli av med alla otäcka tankar.
När man drömt dem, så är de borta.
"Det är struntprat."
Är det det?
"Mamma säger att man bekämpar mardrömmar med goda tankar."
Gör då det.
I morgon börjar du väl prata, eller hur?
- Sånt här nonsens får inte fortsätta. - Jag lägger den under sängen.
Kom nu, fröken Parkins.
Edward.
- Bara lugn. - Släpp honom.
Duktig pojke.
Han måste lära sig.
Kan du stänga av generatorn och låsa huset?
Godnatt.
Sov gott, barn.
Vart har ni fört honom?
Låt mig se honom!
Hallå?
"DU SLÄPPTE HONOM"
Hallå!
Vi går till myren, åt det hållet.
Kom, vi springer till myren.
Du ser ut att ha haft en dålig natt.
Jag blir alltid så rastlös på nya platser.
- Var är Edward? - Därinne, han ritar.
Låt honom vara i fred. Han kommer till oss, när han är redo.
Jag ska göra i ordning klassrummet.
- Vad gör ni? - Leker kull. James tur nu.
Ni får inte springa runt så här. Var är Edward?
- Han sitter på sin säng. - James, är inte Edward din vän?
Jag vet att det är annorlunda nu, men...
låt honom vara med. Som det är nu behöver han en vän.
Förstår du det? Okej.
Kom, Edward, vi leker en lek.
Vill du inte att vi ska vara vänner? Fröken Parkins sa vi måste vara det.
Det är lugnt.
- Tom. - Han kan få tillbaka den.
Om han vinner leken. Kurragömma. Håll för ögonen.
Håll för dem.
Ett, två, tre-
- fyra, fem, sex. Titta inte.
7, 8-
-9, 10-
-11, 12, 13-
-14, 15, 16-
- 17, 18, 19-
-20.
Nu blev du lurad. Din tur att gömma dig.
Ett, två, tre-
-fyra, fem...
Du får inte titta än. 11, 12, 13-
-14, 15, 16-
-17, 18, 19-
-20.
- Du får inte komma ut än. - Vad pågår här?
James fick mig att göra det.
- Har ni låst den? Var är nyckeln? - Det gjorde vi inte.
- Ni måste ha låst upp först. - Dörren stod öppen.
Var är den? - Edward? Edward släpp in mig.
Edward...
Kom, vi går ner.
Kom.
"Jag måste ta hand om mina klasskamrater."
Var snäll och öppna, fröken Parkins.
- Hej. - Jag ville se att allt är bra.
- Förlåt. Är det en olämplig tidpunkt? - Nej, inte alls.
Förlåt. Kom in.
"Ge tillbaks min teckning."
- Ge honom den, annars skvallrar jag. - Jag tänker riva sönder den.
- Hur har sergeant Ragata det? - Hon hör dig.
- Brigadgeneral. Hans fru i alla fall. - Jag är inte rädd för henne.
Även om hon har högre rang än jag.
Hur i all världen ska du kunna behålla förståndet här ute?
- Jag vet inte. Genom att läsa? - Det låter spännande.
- Hjälper en att inte tänka på annat. - Som vadå?
Det är nåt med det här huset. Det känns...
Jag förstår. Så du är synsk? Okej, säg vad jag tänker på.
Du vill ha en kopp te?
Då måste du berätta det.
Vad gömmer sig bakom det leendet?
Det är mitt sätt att orka med.
- Kriget? - Allt.
Fröken Parkins!
- Dags för eftermiddagslektioner väl? - Ja, naturligtvis.
Hej då, fröken Parkins.
Era uppsatser kan handla om precis vad ni vill.
Er familj, ert hem, ett minne. En avlägsen plats.
- Ja, Joyce? - Får vi skriva om dem som bodde här?
Nej, det får ni inte skriva om.
Edward, kom med mig, är du snäll.
Kan du berätta vad som hände när pojkarna låste in dig?
Var det där du hittade den?
Du ska inte få skäll men måste berätta var du hittade den.
Snälla, Edward.
"Hon sa att jag inte fick säga nåt."
Vem sa att du inte fick säga nåt?
Det är mycket, mycket viktigt att du berättar för mig.
Säg det nu! Det är viktigt.
"Du släppte honom."
Sa hon att du skulle säga det till mig?
- Jag tror han såg ett spöke. - Ett spöke?
Ja, det såg du, va, Edward?
- Var det din mamma? - Jag antar det.
- Låt honom vara. - Varför? Han är inte din pojkvän.
Jag berättar för fröken Hogg.
Låt honom vara. Sluta vara vidriga.
- Var du nere i källaren? - Ja, för några minuter sen.
Inte särskilt trevligt, va?
- Vill du ha lite te? - Tack.
Du har blivit förtjust i flygofficer Burnstow.
Jag ska vara försiktig. Jag vet vad alla säger om piloter.
Jag tror inte han är sån.
Det tror inte jag heller.
Han påminner mig om min man. Det är nåt med ögonen.
- Blev din man inkallad? - Vi har varit i armén hela livet.
Båda från militärfamiljer och nu våra pojkar.
- Jag visste inte att du hade barn. - De är inte barn.
De förändrades dagen de frivilligt tog värvning.
- Har du några foton av dem? - Jag vet hur de ser ut.
- Du måste sakna dem. - Ursäkta mig.
Förlåt.
Vi har alla våra knep att stå ut. Detta är mitt.
Jag är säker på att de kommer hem igen.
Min man retar mig.
Han säger jag är den hårdaste soldat han nånsin träffat.
Att han är mer överseende mot sina mannar, än jag mot mina elever.
Men vår värsta fiende är vi själva.
Våra farhågor och tvivel.
Förtvivlan.
Det är det som kommer leda till vår undergång.
Godnatt, Eve. Jag hoppas du sover bättre i natt.
Det hoppas jag också.
Förlorade sitt barn Dog på söndagen
Sågs på måndagen
Vem dör härnäst? Det måste vara du
Tom?
Tom!
Vad är det som händer?
Tom? Var är du?
- Var är Tom? - Jag vet inte.
- Han var borta när jag vaknade. - Kom fram nu! Det är inte roligt!
- Men jag låste den. - Tom!
Tom!
Jean! Jean!
I går natt hände en fruktansvärd olycka.
Men jag vet hur bra ni är på att klara av sånt.
Ni måste förstå att även om vi kom hit för att vara i säkerhet-
-så finns det här ute på landet-
-alltid faror.
Jag vill att alla ska hålla ihop idag, även på rasterna.
Förstått?
Jag skriver till pojkens mamma.
Jag är säker på att jag låste dörren. Jag är ledsen.
Jag tror ingen av oss kan vara tillräckligt ledsen.
- Jag tror inte att vi bör stanna här. - Det finns ingen annanstans.
- Det är inte säkert här. - Vi ser till att det blir säkert.
- Det var inte så jag menade. - Vad menar du då?
Nå?
Är du säker på att ingen annan bor här?
- Vad menar du? - Jag tror att jag såg nån.
- Talade du med dem? - Jag försökte, men hon försvann.
Håll dina fantasier för dig själv.
- Det var inte fantasier. Hör här... - Nej, nu ska du lyssna på mig.
Det är inte det första liket jag drar fram ur taggtråden.
Jag minns det sista kriget. Jag har sett vad som kan hända.
Man måste vara bättre beredd.
Där är du ju, Edward. Kom tillbaka in.
TILL MINNE AV VÅR KÄRE NATHANIEL DRABLOW
2 AUGUSTI 1882 - 19 OKTOBER 1889
ÄLSKAD SON TILL ALICE OCH CHARLES DRABLOW
Vänta!
Kom tillbaka!
Seså.
Vad är det?
- Jag är ledsen. - Var inte det.
Det var förfärligt, men det var inte ditt fel.
- Jag hade nyckeln. - En nyckel.
Det måste finnas fler. Han kan ha hittat en som låg nånstans i huset.
- Eller så låste nån annan upp dörren. - Vem?
Vad är det du vill säga?
Jag tror det finns nån annan här på ön.
En som bor här?
Jag såg dem i källaren och sen på kyrkogården.
Glöm det. Det är bara för att jag har sovit så dåligt.
Jag ser syner.
Kom, så ser vi efter.
Tror du mig?
Varför skulle jag inte göra det?
Var det du vi såg flyga över oss i går kväll?
Nej, jag stod inte på tur.
Jag har inte sett nån sån här sen jag var pojke.
Jag ska gå och se om den passar nånstans.
Mitt namn är Alice Drablow.
Jag har bott i Eel Marsh House i hela mitt liv.
Det är den 19 oktober 18...
blir aldrig betrodd. Jag anser dessa upplevelser bör dokumenteras.
Kanske de en dag kommer att bli förstådda.
Allt började när Nathaniel dog.
Han var som min son. Hon födde honom, men jag uppfostrade honom.
Jag gav honom det hon inte kunde ge.
Vi var på väg hem över brovägen, när hästen förlorade fotfästet.
Vagnen välte ner i myren.
Hon såg det hända från barnkammaren.
Han sjönk så fort.
Innan jag visste av det, var han borta.
Försvunnen.
Hon ger mig skulden.
För att jag ska återuppleva Nathaniels död om och om igen-
- tvingar hon mig att se vad hon såg, känna vad hon...
- Se vad jag såg. - Håll dig borta från mig, Jennet.
Känn vad jag kände.
Du är ett fantasifoster.
Du finns inte.
Jennet var alltså Nathaniels mamma, men Alice uppfostrade honom.
Tills han drunknade.
Det var vad jag hörde. Vagnen som drogs ner i myren.
Jag håller på att bli tokig.
Nej, jag tror att du såg nån-
- och jag tror att nåt hänt här, men vi har letat överallt på ön.
Jag vet var jag har sett de här bokstäverna förut.
I byn.
Jag måste rapportera till basen, men jag släpper av dig först.
- Vad är det? - Tidvattnet. Vi måste skynda oss.
- Det går bra. - Nej!
Sakta ner!
- Harry! - Tyst! Jag måste koncentrera mig.
Vi sköts ner över havet.
Mina mannar var instängda i flygkroppen, när den sjönk.
Jag kunde höra dem skrika till mig.
Jag försökte simma ner efter dem.
Men det var så mörkt. Jag kunde inte andas ordentligt.
- Det var väl inte... - Jo. Det var mina mannar.
Jag var den ende som överlevde.
Så nu tycker jag inte om vattnet.
Hur fick du tag i den här?
Tom hade den i fickan natten han dog. Hur fick du tillbaka den?
- Flytta på dig. - Låt bli.
BARA GUD KAN FRÄLSA OSS
Hallå?
Hallå!
Edward?
Edward, fru Hogg säger att du ska komma nu.
Edward...
Edward, det är inte roligt.
H. JEROME ADVOKAT
Edward, nu ligger du risigt till.
Edward?
Edward...
Edward. Var inte en sån...
- Här. - Vem där?
Släpp ut mig!
Oavsett när hon blir sedd och av vem-
-så är en sak säker.
Ett barn kommer att dö.
- Hur stoppar jag henne? - Det är för sent. Vi försökte.
Hon dödade alla mina vänner. Nu är det bara jag kvar.
Kom tillbaka. Vi åker härifrån. Vi åker härifrån!
Du förde tillbaka henne. Ditt fel. Ditt fel.
Du förde tillbaka henne. Du förde tillbaka henne. Ditt fel.
Ditt fel, ditt fel...
Ditt fel!
Jag har aldrig behövt ögonen för att kunna jaga.
Nej.
Mina vänner hade ögon Så min gråt ljöd
Mina vänner hade ögon Det blev deras död
Joyce, du får inte vara härinne. Joyce!
Ditt fel! Ditt fel!
Harry!
- Kliv in. - Snälla, vi ger oss av.
- Vad hände? - Fort!
"Käre Nathaniel."
"Jag försökte säga sanningen, men du var för ung för att förstå."
"Jag försökte ta dig med mig, men de upptäckte min plan."
"Nu låter de mig inte komma nära dig."
"De skickar mig på anstalt."
"Därför ger jag detta brev till min advokat herr Jerome."
"De kan inte hindra honom att ge dig det, när du blir äldre."
"Du växte upp i tron att Alice Drablow var din mamma."
"Men det är hon inte."
Din pappa, Charles Drablow, gjorde mig gravid.
Det är sanningen. Tro mig. Jag kommer aldrig överge dig.
Kom till mig så fort du kan-
- för jag var, är och kommer alltid att vara din mamma.
Jennet Humfrye.
Två dar senare dog han.
Så han fick aldrig veta.
Han visste inte att hon var hans mamma.
Det är befängt.
Även om du inte tror mig, varför riskera nåt?
- Harry kör oss til stationen... - Nu räcker det.
- Jean, jag säger att vi måste... - Försvinn!
Ge dig iväg! Vill du det? Jag vill inte ha dig här längre.
Nej, jag lämnar dem inte här.
Joyce försökte strypa sig själv. Förstår du inte att du förgiftar dem?
Det var Jennet! Förstår du inte det? Hon blev sedd.
Vi kan inte åka nu. Vi måste ta ner barnen i källaren. Nu.
- Såja. Kom nu. Skynda på. - Kom, kom.
Flickor...
Se upp för glaset. Försiktigt.
Det är okej.
Ingen har förtjänat att lida som hon led.
Varför påverkar detta dig så starkt?
Eve?
Jag fick ett barn. En son.
Jag var ogift.
Jag var för ung, så de...
De tog honom ifrån mig.
Var är han?
Snälla, låt mig se honom.
Jag försökte hitta honom, men...
De ville inte säga var han var.
Eller vad han hette.
Efter en tid gav jag upp.
- Jag övergav honom. - Eve.
Vi får inte låta det förflutna dra ner oss.
Det finns så mycket att göra.
Det finns så mycket att leva för.
- Hon vet det. - Det har inget med henne att göra.
Hon sa till mig: "Du övergav honom."
Det var för Alice. Hon gav ju henne skulden för Nathaniels död.
Hon tvingade henne att se det om och om igen.
- Det har inget med dig att göra. - Du har fel.
Eve, lyssna på mig.
- Hon vill ta något ifrån mig. - Vadå?
Hon vill vända honom emot mig.
Stanna tillsammans.
Edward, kom hit. Kom hit. Håll dig nära mig.
Min tändare är tom.
- Jag hittade tändstickor. - Duktig flicka.
Såja.
Ge mig dem. Låt mig göra det.
Bra. Nu tänder vi de andra.
Var är Joyce?
Joyce!
- Åh, nej. Joyce! - Joyce!
Nej, nej, nej!
Inte igen! Nej!
Nej!
Det är lågvatten, så nu kan jag köra er alla tillbaka till byn.
Sen hittar vi ett sätt att få hem er.
Jag vill inte tillbaka dit. Kör oss till flygplatsen.
Okej.
Ruby, det är din. Lämna den här. Den hör hemma här.
Ge mig den. Ge mig den, Edward.
Tack, Alfie.
Kom tillbaka, Fraser!
Det är inte äkta.
Harry.
- Harry! - Det är en skenflygplats.
Så att nazisterna bombar här i stället för på den äkta.
Jag flyttar runt ljus, så det ser ut som om flygplan lättar.
Jag tänder eldar på olika ställen, så det ser ut som om de träffat oss.
- Jag är ett lockbete. - Du sa att du var pilot.
Det var jag, men efter kraschen kunde jag inte flyga längre.
Så de skickade hit mig och degraderade mig.
"Brist På Mod", kallade de det. BPM.
Det betyder att man är en ynkrygg. Helt officiellt.
Varför berättade du inte för mig?
Jag tyckte om ditt sätt att se på mig.
Där ser du.
Där var det där leendet igen.
Titta inte på det.
- Vi tar nästa tåg härifrån. - När går det, fröken?
I morgon bitti, men vi är i säkerhet här till dess.
Sätt dig.
Är det du?
Det var jag.
- Fröken... - Ja, Flora.
Tom sa att Edward såg ett spöke.
Är det sant?
- Ja. - Det är bara lögner.
- Det finns inga... - Nu räcker det.
Hon säger sanningen.
Jag är trött på hemligheter.
Lämnade hon tillbaks den?
Förlåt om jag gjorde dig ledsen, men du måste berätta för mig.
Snälla...
Vad är det?
- Det här är inte verkligt. - Jag vill inte mista dig.
- Det här är inte verkligt. - Du får honom inte! Han är inte din!
Du skrämmer barnen.
Hon har satt igång eldkorgarna. Det går inte att släcka skiten.
- Håll er tätt tillsammans. - Var tysta.
Vi håller varandra i handen. Om nån släpper, vet vi det.
- Var nu inte så... - Gör det då!
"Hans vänner hade ögon Det blev deras död"
Den blinde kunde inte se henne. Blunda, allesammans.
Låt oss be aftonbönen. Kom igen.
Fyra hörn på min säng det är Och fyra änglar har jag här
En som vakar och en som ber Och två som mot min själ ler
Fyra hörn på min säng det är Och fyra änglar har jag här
En som vakar och en som ber Och två som mot min själ ler
Det är bra. Allt är i sin ordning.
- Allt är bra. Titta inte. - Håll fast. Håll fast.
- Det är galenskap. - Jean.
- Vi håller alla på att bli galna. - Jean!
Det här är galenskap.
Eve.
Edward? Edward!
Vänta! Edward!
Edward, det är jag, Harry!
Edward, det är jag, Harry.
Allt är bra nu. De är borta.
Edward.
Det går bra. Det går bra. Ta min hand.
Edward!
Edward! Nej! Edward!
Eve.
Lugnt och försiktigt.
Seså.
Såja.
Var är Edward?
Jag är ledsen.
Jag försökte.
Jag försökte verkligen.
En av eldkorgarna... Jag är så ledsen.
- Fraser... - Såg du hans lik?
- Det fanns inget kvar av honom. - Såg du hans lik?
Jag är ledsen.
Det räcker inte för honom att dö så. Varför gjorde hon det?
- Va? - Det räcker inte som straff.
Eve. Vad...?
- Nej. - Nej, hör här.
- Hör på mig. - Nej!
- Nej. - Eve. Eve.
Det fanns inget du kunde göra. Det är inte ditt fel
Du får inte klandra dig själv.
Kom nu! Vi har varit på denna gudsförgätna plats för länge.
Kom nu! Skynda er!
Upp i bussen. Fort. Kom igen.
Eve, jag skulle ha lyssnat på dig.
Jag kommer aldrig förlåta mig själv.
- Han lever. - Va?
- De väntar på mig. - Kom!
Ta jeepen. Nu.
Eve?
Eve!
Edward!
Mamma.
Var är han? Låt mig se honom!
Visa mig Edward!
Låt mig se honom!
Nej!
Edward! Nej!
- Se vad jag såg. - Nej! Edward!
Känn vad jag kände.
Dö som jag dog.
Släpp ut mig! Nej! Nej! Släpp ut mig!
Edward!
Kom tillbaka!
Stanna! Stanna! Gå inte...
Edward!
Vakna, Edward!
Vakna, Edward! Snälla...
Edward, du måste kämpa emot henne.
Du måste kämpa emot henne. Snälla du.
Man bekämpar mardrömmar med goda tankar.
Minns du när din mamma sa det till dig?
Nej!
Eve!
Simma! Simma!
Harry!
Förlåt.
Hon är borta.
- Klar? - Ja.
Så fin du är. Grattis på födelsedagen, Edward.
Så att du kan rita nya teckningar.
Vad är det?
Kommer hon tillbaka?
Hon är borta.
Hon levde genom vår smärta, men nu vakar Harry över oss.
Hon kan inte komma tillbaka.
- Förstår du det? - Ja.
Var är mitt leende?
- Mycket bra. - Din tur.
Då så, dags att gå.
Ansvarig utgivare: Kristina Pesznecker Scanbox Entertainment Sweden AB
Översättning: Marianne Marty Scandinavian Text Service 2015